Kas näin:
Otin pussista juuri neljännen salmiakkitäytepurukumin. (Tai oikeastaan se oli yhdeksäs, mutta viisi ensimmäistä jouduin sylkemään roskiin liian aikaisin, koska leukani eivät jaksaneet tähän aikaan päivästä jauhaa niin suurta mönttiä. Nämä ovat niitä lukuisia hetkiä, jolloin tajuan olevani liian hyväosainen.)
Mitenköhän on mahdollista, että pussin ensimmäinen purukumi vaikutti olevan kuin töynnä hampaanjälkiä? Pussi oli tiiviisti kiinni ennen avaamista, varmaan ties mitä suojakaasuja täyteen sullottuna. (Aivan kuin vatsani, vaikka ne kaasut eivät suojaa, päinvastoin, ne saavat minut näyttämään keskivartalolihavammalta kuin olenkaan ja vaikeuttavat tanssimista julkisilla paikoilla piereskelyn pelossa.)
Nyt tämä meni taas tällaiseksi peruspierupakinaksi. Paitsi, että pakinassakin on sanoma. Minä tässä vain jauhan paikallani. Miten pitkään ihminen voi purkkaa jauhaessaan jauhaa purkasta? Maku menee. Koko touhuun. Minä olen sellainen kirjoittaja, joka ei tajua sylkeä juttua pois suustaan silloinkaan, kun se maistuu jo pelkältä kyllästyneen turistibussin lailla suun nurkasta nurkkaan kiertävältä kuolalta.
Minä se vasta olen tänään makaaberi. Pierut ja kuolat käsitelty jo kolmessa ensimmäisessä kappaleessa. Asiaan sen sijaan ei ole päästy. Huomaan pakoilevani sitä tavallistakin touhukkaammin. Minä en voi kirjoittaa vakavaluonteista pohdintaa hurisematta älytöntä tyhjäkäyntiä alle. Olemalla kumittamatta (lauserakenne, joka kuulostaa itämaiselta ruokalajilta) tätä tyhjäkäyntiäni, tulen varmistaneeksi, ettei yksikään kirjoitukseni voi nousta facebook-ilmiöksi. Purkkaa on käsitelty postauksissani toistuvasti, mutta jotenkin tuntuu, ettei Hammaslääkäriliiton kampanjaedustajakaan heti ota yhteyttä.
Minä vain tässä panen merkille, että menossa on kuudes kappale. Mitään en oikeastaan ole sanonut. Taikina venyy mahdottomasti ja siitä jää klönttejä kynsien alle sen sijaan, että se asettuisi mukaviksi paloiksi, minun järkevämmän puoleni pyöriteltäväksi. Oikeastaan, ollakseni rehellinen, ajatukseni ovat jo istahtaneet selkä kalloni seinää vasten mutustelemaan haaveellisen näköisinä sitä taikinaa, josta piti tulla hyvin jäsennelty essee aiheesta: "Sotaa ennen ja nyt - ketä vastaan, millä keinoilla, kenen kustannuksella?"
Jos tilanne on niin vakava, että Stubbin hymy hyytyy televisiossa, mutta meidän perheelle riittää vielä kaupassa sulatejuustoa, mikä on korrekti tapa huolestua? Mikä kannattaa ja mihin tästä jatketaan? Lopulta on helpompi keskittyä yhteen asiaan kerrallaan. Mutta entä, jos valitsen väärin?
Minua kauhistuttaa tajuta, miten monta kauno- ja tietokirjaa hyllyssäni vielä lojuu avaamattomana. Minua kauhistuttaa tajuta, että olen toisella vuosikurssilla, mutten vieläkään ottanut Kirjakallio-kurssia. Minua kauhistuttaa tajuta, että Venäjän ruoppaukset raiskaavat Itämerta Suomenlahdella. Minua kauhistuttaa tajuta, että minun on luovuttava "Puhu viisaasti" -kurssista, vaikken vielä todellakaan osaa vain todeta faktoja, provosoida oikeassa paikassa tai tiivistää kunnolla, ja hallituksen koulutussäästöt leikkaavat ensi vuoden soveltavia kursseja. Minua kauhistuttaa uusi opetussuunnitelma. Minua kauhistuttaa tämä ylitsepursuava yhteiskunta, jonka koukeroista tehdään väkisin suoria ja suorista koukeroita. Minua uuvuttaa ajatus siitä, että on ajateltava, ja sanottavaa ääneen, mieluummin ennen kuin joku toinen ehtii, mutten osaa priorisoida. Tämänkin postauksen jälkeen, uusien sulkujen sisällä, odottaa arki, jossa minusta, ei tulostu maailmaan ratkaisua tai ponnahda pinnalle julkkista, valokeilassa nopeassa suihkussa käyvää ilmiöntapaista. En löydä itsearvostusta. Mutta myös maailma on joka päivä uudestaan nuori ja epävarma. Se tarjoaa meille ihmisille lähes rajattomasti mahdollisuuksia, mutta ei reittiä, jota pitkin kulkea. Juuri nyt minä olen vankina tässä loppusointukappaleessa, joka etääntyy minusta sitä mukaa, kun alkaa muistuttaa runoa.
Minun päässäni on käynnissä informaatiomellakka, mutta minä en tiedä, missä minä siellä olen.
(Suussa on taas uusi purkka enkä ole ikuisuuksiin muistanut imuroida.)