Tässäpä tällainen moniosaisen sadun ensimmäinen osa.
Nenä
ja
seikkailu ihmisten maassa.
Maailmojen
alussa, kauan ennen kuin ihmistä oli keksittykään, maapallomme oli
tulikivenkatkuista ainetta ja sen kamaraa hallitsivat valtaisat,
jylhät jättiläiset, maan isit. Maan isien kasvot olivat karkeaa
kiveä, niiden kielet ja suupielet muodostuivat sulasta magmasta ja
sydämet pelkistä valtoimenaan riehuvista liekeistä. Maan isit
eivät juuri puhuneet keskenään, niiden ilmeet olivat vakavat ja
askeleet vakaat.
"Maailmaa
tässä luodaan", sanoi eräs. Toiset nyökyttivät hitaasti.
"Maailmaa, maailmaa."
"Olkoon
sen taival pitkä ja mielekäs."
"Vauras
ja viisauden siivittämä."
Ja taas
nyökyteltiin.
Muuan maan isi
oli jäänyt kaikessa luomisen hötäkässä hieman lyhytkasvuiseksi.
Se oli ehkä noin nykyihmisen kyynärvarren mittainen, kun toiset
kohosivat miltei peittämään auringon. Se roikkui henkensä
kaupalla erään maan isin korvanlehdessä ja hikoili. Sillä oli
kamalan kuuma.
Koska maailman
luominen näytti pitkittyvän seremonialliseksi retriitiksi, jota nuo
jättiläismäiset vuorten edeltäjät eivät juuri pyrkineet
nopeuttamaan, sai lyhytkasvuinen jossain vaiheessa tarpeekseen. Se
veti syvään henkeä ja irrotti otteensa korvasta, liukui sitten
olkavartta ja reittä pitkin alas ja töpsähti isompien askelista
tärähtelevälle maanpinnalle. Sillä oli yhä hyvin kuuma, eikä se
jaksanut kuunnella lajitovereittensa jatkuvaa arvokasta höpötystä.
Niin se otti jalat alleen ja vaelsi pitkään ja hartaasti.
Vaellettuaan arvoilta noin 1,7 miljardia vuotta, se asettui muutaman
peninkulman päähän eräästä vesialueesta ja rakensi kotinsa
sinne. Näin ollen tämä maan isi, jota voisimme tässä yhteydessä
nimittää vaikkapa Pentiksi, oli ensimmäinen elävä olento maan
päällä. Sillä aikaa, kun muut maan isit jähmettyivät
litosfäärilaatoiksi ja vuorennyppylöiksi, Pentti riisuutui
kivisestä ulkomuodostaan ja kasvatti itselleen muun muassa toimivat
sisäelimet. Se oli noonecares öttislupus -suvun, tuttavallisemmin
"öttiäisten" esi-isä.
Öttiäiset
jalostuivat maailman kehittyessä yhä pienemmiksi, mutta sitäkin
sisukkaammiksi, iloisemmiksi ja yhteisöllisemmiksi olennoiksi.
Niiden perinteet, historiankiemurat ja kulttuuri vetävät vertoja
ihmisten älypuhelinsovelluksille ja avo-bemareille.
Öttiäisten
evoluutiossa tapahtui jotakin erikoislaatuista. Vaikka ne kaikki ovat
samaa lajia, noin puolukanvarvun mittaisia, kyhmyrävarpaisia ja
hännällisiä, on jokaisella jokin piirre, jota toisilla ei ole.
Öttiäisillä on tapana nimetä lapsensa näiden erityispiirteiden
mukaan. Esimerkiksi rouva Kiharan ja herra Kuoppakainalon vanhin
tytär sai nimekseen lyhyesti ja yksinkertaisesti Nenä. Komeampaa ja
kookkaampaa nenää ei ollut Suomen öttiäisten parissa nähty koko
historian aikana. Vanhemmat olivat hyvin ylpeitä.
Tämä tarina
liittyykin hyvin kiinteästi Nenään, tuohon älykkääseen ja
uteliaaseen nuoreen öttiäiseen ja hänen nenäänsä toki myös.
Olipa kerran
kananmunankeltainen, aurinkoinen aamu öttiäisten Viherhämärän
kylässä, Keskuspuiston laitamilla, lähellä sitä kohtaa, jossa
Mannerheimintie ja Tukholmankatu risteävät ja muuan huoltoasema
seisoo. Varhain tuona kesäkuisena aamuna Nenä ja sen paras ystävä
Punapilkku, jonka kasvot ja vartalo olivat alinomaa helakanpunaisten
pilkkujen täplittämät, olivat leikkimässä Vihervirralla. Virta
oli ihmisten joesta haarautuvan pikkuisen puron haara, ja tuosta
purosta koko Viherhämärän kylä sai kaiken käyttövetensä.
Nenä ja
Punapilkku heittelivät toisilleen männynkäpyä virran ylitse.
Punapilkku oli itse asiassa eteläisen alueen mestari qasguntiki:ssä,
pelissä, jonka säännöt ovat monimutkaiset selittää, mutta johon
liittyvät olennaisesti männynkäpyjen heittely, pomppiminen,
kieriminen ja laulaminen. Qasgun tarkoitti öttiäisten kielessä
käpyä ja tiki urhoollisuutta. Muinaisten tarujen mukaan vanha
tietäjä Harvaviiksi oli voittanut jättiläisten kuninkaalta
taikasmaragdin vaarallisessa mittelössä, johon liittyivät
olennaisesti männynkäpyjen heittely, pomppiminen, kieriminen ja
erityisesti laulaminen.
"Minä en
jaksa enää", Nenä huokasi ja istuutui koivunlehdelle.
"Tehdään jotain muuta."
"Hyvä
on", Punapilkku myöntyi. "Leikitään sitten."
"Joo!"
Nenä innostui. "Leikitään ihmisiä!"
Ihmisten
leikkiminen oli ehdottomasti hauskinta, sillä ihmiset, nuo
kaukaiset, pelottavat oliot, olivat Viherhämärässä ankarasti
kielletty aihe. Erityisesti vanhimmat uskoivat, että ihmisistä
puhuminenkin saattaisi tuoda heidät öttiäisten luo tallomaan ja
tuhoamaan arvokasta kansanperintöä. Koska ihmisistä ei puhuttu
eikä heidän elämäänsä öttiäisten taholta tutkittu, ei kukaan
tiennyt heistä oikein mitään. Se antoi leikkijöille varsin vapaat
kädet.
Tietysti he
uskoivat tietävänsä ihmisistä jotakin pientä. Metsään
kantautui usein hurinaa, tööttäilyä ja piipaata Keskuspuiston
rajojen ulkopuolelta. Se kuulosti lähinnä pelottavalta ja teki
leikeistä jännittävämpiä.
Nenä oli
juuri leikkimässä kiireistä ihmistä, ja Punapilkku oli hänen
tööttäilevä lemmikkinsä, kun aurinko pimeni. Aivan äkkiä
lempeänkeltaisen valon eteen ilmestyi valtava, tumma ympyrä, joka
lähti samantien laskeutumaan ja kasvamaan kokoa kuin
jättiläismäinen, pahantahtoinen syylä.
Nenä ja
Punapilkku kiljaisivat ja juoksivat pois alta juuri ajoissa. Valtaisa
ympyrä oli laskeutunut tai oikeammin tömähtänyt keskelle
Vihervirtaa, tukkimaan ainoan vedenottokanavan. Tuo ympyrä oli
mustavalkoinen, pyöreä esine, ja se makasi liikkumatta paikoillaan.
He odottivat
jähmettyneinä. Mitään ei tapahtunut.
”Mistä se
tuli?” Punapilkku kuiskasi.
”Kyllä sinä
taidat sen tietää”, Nenä vastasi kohtalokkaasti. ”Me rikoimme
sääntöjä ja nyt meitä rangaistiin. Se on...” Hän madalsi
ääntään niin, että Punapilkun oli kumarruttava aivan hänen
lähelleen kuullakseen, ”...ihmisten esine.”
”Voi!”
Punapilkku henkäisi. ”Mitä me voimme tehdä?”
”Meidän
täytyy tunnustaa”, Nenä sanoi synkästi. ”Jos meidät sen takia
karkotetaan Viherhämärästä tai lukitaan Kaikuluolien syvimpiin
kolkkiin, olemme sen ansainneet. Meidän täytyy kantaa vastuu.”
Punapilkku
katsoi Nenää suunnattoman ihailevasti.
”Meillä on
kiire”, Nenä muistutti. ”On parempi, että kerromme itse
vanhimmille, ennen kuin kyläläiset huomaavat veden loppuneen.”
Niin he
riensivät kylän ytimeen, vanhan, lahon koivunkannon juureen ja
kolkuttivat oveen, joka oli veistetty sen jylhään kylkeen.
”Sisään”,
sieltä vastattiin.
Nenä
meni ensin ja Punapilkku seurasi häntä. Kylän vanhin istui
kantosalin kauimmaisella seinustalla tuohituolissaan ja kylän
toisiksi vanhin letitti hänen pitkää partaansa kahdelle letille.
Nenä kumarsi.
”Anteeksi häiriö, herrat Vitivalko ja Pallopolvi. Mutta meillä
on tärkeää kerrottavaa.”
”Istukaa,
hyvät lapset”, Vitivalko kehotti. ”Kertokaa asianne.”
”Me olimme
leikkimässä”, Nenä sanoi.
”Vihervirralla”,
täydensi Punapilkku ujosti.
”Sitten
äkkiä iso pallo, tarkoitan todella iso, melkein meidän kodin
kokoinen, ilmestyi taivaalta ja laskeutui virtaan. Kohta me emme saa
enää vettä.”
Vitivalkon
kasvot synkkenivät siinä silmänräpäyksessä. ”Pallo?” se
toisti. ”Tarkoitatteko te taivaskiveä, sellaista, joka tuhosi nuo
muinaishistorialliset hirviöt, jättiläisten kauhut?”
”Ei, emme”,
Nenä kielsi. ”Me uskomme, että se oli...ihmisten pallo, hyvä
herra.”
Jos
mahdollista, Vitivalkon kasvot synkkenivät entisestään.
”Kierosilmä!”
se kutsui välittömästi. Seinässä aukesi ovi ja vanhimpien
lähetti kompasteli paikalle. ”Laita sana kiertämään, meidän
täytyy kerätä kylän miehet suorittamaan nostotehtävä
Vihervirralla.”
Pallon
nähtyään Vitivalko oli varma, että kyse tosiaankin oli ihmisten
esineestä. Kylän öttiäismiehet kerääntyivät lyhyeen
neuvonpitoon Vihervirralle ja sitten palloa yritettiin siirtää. Se
ei onnistunut. Lopulta koko kylä aivan pienimpiä myöten kiskoi,
työnsi, puri ja hakkasi palloa, joka ei kaiken jälkeen
hievahtanutkaan.
Tunnelma oli
lannistunut, synkkä ja pahantuulinen. Öttiäiset höpisivät
keskenään vaimealla äänellä, toiset huolestuneina, toiset vain
näreissään. Huhu muutoksen lopullisuudesta ja koko kylän
poismuuton mahdollisuudesta levisi ja kiihtyi levitessään. Pian
melkein kaikki Viherhämärän öttiäisistä uskoivat ihmisten
suunnittelevan suurhyökkäystä heidän kotiensa ja elonsa turmaksi.
Lopulta
Vitivalko sai tarpeekseen supattelusta. ”Hiljaisuus!” se komensi
vanhalla, mutta arvovaltaisella äänellään.
Kaikki
hiljenivät.
”On hyvin
mahdollista, jopa todennäköistä, että kyseessä on puhdas
vahinko”, Vitivalko sanoi. ”Jos ihmiset todella tahtoisivat
tuhota meidät, se kävisi heiltä käden käänteessä. Älkäämme
siis kuluttako energiaamme panikointiin, kun pakottavampi ongelma on
tämä pallo. Minä menen jututtamaan metsänhaltiaa. Hän ehkä
tietää, mitä tehdä.”
Vitivalko
poistui. Hetkellisen lamaannuksen jälkeen supattelu alkoi taas. Nenä
ei kestänyt kuunnella sitä. ”Tämä on minun syyni”, hän
valitti Punapilkulle. ”Minä ehdotin sitä leikkiä. Minä kirosin
meidät. Minun täytyy mennä tunnustamaan.” Ja hän juoksi
Vitivalkon perään.
”Vai niin”,
Vitivalko sanoi, kun Nenä oli kertonut hänelle asiansa itkua
tihrustaen. ”En edelleenkään usko, että kyseessä oli hyökkäys,
kirous tai uhkaus. Et ole syypää, vaikka vanhojen uskomusten
uhmaaminen onkin typerää. Noh, menes nyt siitä jo. Olet saanut
anteeksi.”
Kun tapauksesta oli kulunut jo ainakin
neljä tuntia, Nenä istui kotonaan vanhan tammen rungon sisällä ja
pureskeli Kihara-äidin leipomia mainioita jäkäläkakkusia. Hän
oli yhä hyvin levoton. Vesi ei ollut vielä loppunut, mutta loppuisi
pian. Tynnyristä ei riittänyt enää suihkuvedeksi. ”Se oli minun
syyni, äiti”, Nenä valitti. ”Eikä ollut, lakkaa
jankuttamasta”, hänen äitinsä vastasi. Kun Nenä ei
rauhoittunut, vaan ryhtyi heijaamaan itseään puolelta toiselle,
Kihara passitti hänet Vihervirralle vahtimaan ihmisten palloa.
”Tulet sitten kertomaan, kun se on saatu siirretyksi.”
Nenä ei ollut Vihervirralla yksin.
Monet kyläläiset, mukaan lukien Punapilkku perheineen, eivät
olleet saaneet tarpeekseen ihmettelystä. Tapaus oli varsinainen
jymyjuttu tavalliseen tasaisuuteen tottuneiden öttiäisten elämissä.
Sen päivittelystä ei hevillä luovuttaisi.
Lopulta Vitivalko palasi. Metsänhaltia
itse oli hänen mukanaan. Molemmat näyttivät vakavilta.
”Olemme tulleet lopputulokseen”,
Vitivalko sanoi hitaasti. ”Pallon siirtäminen onnistuu vain
yhdellä keinolla, eikä se keino ole helppo. Jonkun meistä on
muututtava ihmiseksi.”
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgJCQYWHjHfQ-8RGnnE5k2CiTTRKeIXZ3DpQr80qPqwQKWRlwnbkBEwheEFPam2lLTwk8NgE0Z9pX293NRY18WjNaOwiFCHePQDSSqVRW1fqgThEVg6SSdc48BjNCemUoHPvo5wenbHx1U/s1600/DSC_0005.JPG)
Kohahdus kävi läpi öttiäisten
joukon.
”Joskin vain väliaikaisesti”,
Vitivalko jatkoi.
Öttiäisten helpotuksen huokaus
tärisytti pihlajanlehtiä.
”Metsänhaltia on valmistanut
taikajuoman. Yksi kulaus sitä muuttaa öttiäisen ihmiseksi.
Palautuakseen takaisin öttiäiseksi on henkilön kuljettava
Metsänhaltian mökille vanhan kuusen juureen koiliseen ja
naputettava kolmasti neljättä alaoksaa vasemmalta. Tehtävä on
yksinkertaisuudestaan huolimatta vaativa. Kukaan ei ole minun
elinaikanani muuttunut täällä ihmiseksi, joten en osaa sanoa, onko
muutos kivulias.”
Nenän sydän löi äkkiä hyvin
nopeasti. Vitivalko oli tuskin päässyt lauseensa loppuun, kun Nenä
jo huusi: ”Minä teen sen! Minä muutun ihmiseksi!”
Nyt kaikki katsoivat häntä. Jotkut
näyttivät järkyttyneiltä, toiset ärsyyntyneiltä ja kolmannet
huvittuneilta. Vain Vitivalko katsoi häntä suoraan silmiin. ”Oletko
aivan varma, nuori Nenä Kiharanpoika Pitkätukanpojanpoika
Isopottuvarpaanpojanpojanpoika?” se kysyi.
Nenä kumarsi. Muut öttiäiset olivat
niin hämmästyneitä, etteivät saaneet sanaa suustaan.
”Hyvä on, poikani”, Vitivalko
sanoi. ”Juo juomasi.”
”Hetkinen nyt!” huusi joku
väkijoukosta, mutta Vitivalko vaiensi hänet kääntämällä
hänelle selkänsä.
Nenä astui joukon eteen. Hänen
jalkansa vapisivat – pelosta vaiko innosta, hän ei tiennyt.
Vitivalko ojensi hänelle lasin ja hän joi siitä kulauksen.
Maa järähteli. Ei, hän järähtelikin
itse. Rintalastan alla pomppi jotakin kuumaa. Tulikuumaa, liian
kuumaa. Sitten tuli kylmä, kamalan kylmä. Luut naksuivat, teki
vähän kipeää. Silmissä pimeni hetkeksi. Ja sitten äkkiä, hän
oli ihminen.
Kylläpä hän olikin korkealla. Ja
hänen kätensä olivat pitkät. Jaloista nyt puhumattakaan. Kylläpä
maailma näyttikin erilaiselta. Tuolla näkyi koivunkantosali ja
tuolla pihlajarinki, kylän yhteinen illanviettopaikka. Omaa kotiaan
hän ei osannut erottaa näin yläpuolelta. Ja tuossa Vihervirta
laski kylään. Mustavalkoinen pallo ei enää ollut jättiläismäinen.
Hän arveli voivansa nostaa sen ylös yhdellä kädellä. Kylläpä
hän tunsikin itsensä voimakkaaksi.
Tuolla Vitivalko viittoili hänelle,
tuo mahdottoman pieni mies. Nenä kumartui ja poimi käsiinsä
pallon, nosti sen korkealle päänsä yläpuolelle ja viskasi kauas
kylästä. Kylläpä se lensikin.
Tehtävä oli nyt suoritettu. Nenä
tiesi, mitä hänen kuului seuraavaksi tehdä. Mutta sittenkin –
jokin esti häntä. Hän halusi kokeilla uusia ihmisenjalkojaan, hän
halusi juosta ja kiivetä puuhun, silittää sellaista tööttäilevää
lemmikkiä ja keskustella toisten ihmisten kanssa ihmisasioista. Hän
halusi olla ihminen. Vaikka vain päivän. Tai kaksi.
Nenä teki päätöksensä nopeasti,
uusilla ihmisenaivoilla se onnistui vaivatta. Hän menisi
palauttamaan tuon pallon oikealle omistajalleen ihmismaailmaan ja
tulisi sitten heti takaisin. Hän huiskutti kättään Vitivalkolle
ja muille ja kääntyi lähteäkseen, melkein kuin tuntien selässään
vanhimpien vihaiset katseet. Vielä matkalla ulos Keskuspuistosta hän
kokeili kasvojaan. Suhteettoman suuri nenä oli tallella, onneksi.
Hän ei tiennyt, miten olisi pärjännyt ilman sitä.