Noniiiin :DDD Pitkästä aikaa tätä tarinaa. Myönnän, että olin kauhean kiireinen (laiska) kirjoittaakseni, joten siksi venyi. Tämä osa onkin sitten niin pitkä, että lähetän sinulle dumletikkarin, jos onnistut lukemaan sen kokonaan... Olkaapa hyvät!
Edellinen osa luettavissa tästä:
http://pollofani.blogspot.fi/2014/06/nena-ja-seikkailu-ihmisten-maassa.html
OSA 2
Nenä oli käynyt
kaivamassa heittämänsä pallon mustikanvarpujen seasta Viherhämärän
itäpuolelta, paikasta, jossa hän ei ollut käynyt milloinkaan
aikaisemmin. Nyt pallo lepäsi tiiviisti hänen oikeassa kainalossaan
ja nenänsä, sen hän oli suunnannut kohti kaupungin mölisevää
paljoutta.
Keskuspuiston
reunassa hän uhrasi epäilylle vielä hetken. Pienet
vastuuntuntoiset, ikävän aikuismaiset ajatukset kiersivät kehää
hänen takaraivossaan ja kutittivat niskaa kuin huonosti istuvat
sammalvaatteet. Ja tosiaan, vaatteet! Ne hän oli saanut ylleen siinä
samassa silmänräpäyksessä, kun hänestä oli tullut ihminen.
Hänellä oli sammalenvihreä paita ja mudanharmaat, pitkät housut.
Jopa kengät hänellä oli, vaikka öttiäisten kielestä ei niille
sanaa löytynytkään. Ajatus ihmisvaatteista ja siitä, että ne
olivät hänen, kutkutti Nenää niin suuresti, että hän unohti
samantien, miksi olikaan pysähtynyt epäröimään.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjE7ExONCioxAaMMx5QNdLrOl_F2tcRm4-PKUmmx7Xlyuu8R8SWm0dEu7wcEvLoGP2Lws9T6VdixFH3UKChvJkbjnDHAnMnn6cxW__z_ILfkEggeUccogngIhuCD_DdMGwyonX43kKP8Oc/s1600/_DSC0042.JPG)
Heti astuttuaan
kadulle kokonaan, Nenä törmäsi oikeaan ihmiseen. Hän älähti,
kun miehen kädessä oleva suorakulmainen, litteä esine töytäisi
lujaa hänen vatsaansa. Mies ei sanonut mitään, mulkaisi vain ja
kiirehti sitten jatkamaan matkaansa leuka edellä. Nenä oli niin
hämmentynyt, ettei edes juossut ihmisen perään kysyäkseen,
sattuiko häneen, pyytääkseen anteeksi omaa kömpelyyttään ja
ehkä tiedustellakseen, mikä oli tuo litteä esine ja mihin sitä
käytettiin.
”Sinä seisot
keskellä kulkuväylää”, voimakas ääni kajautti Nenän korvan
juuresta. Nenä pomppasi ilmaan säikähdyksestä ja kohtasi
naispuolisen, kirkasvärisiin ja kahiseviin vaatteisiin pukeutuneen
ihmisen jäänviileän ilmeen. Ihmisellä oli päänsä päällä
kummallinen, kiiltävänpunainen jatke, ja hän tuki käsillään
suurta esinettä, jossa kaksi ympyrää oli kytketty toisiinsa
monimutkaisilla putkilla. Nenä tuijotti. ”Voisitko ystävällisesti
siirtyä sivuun, tässä on ihmisiä työmatkalla ja
vilkasliikenteinen katu”, nainen jatkoi samaan kovaan sävyyn.
Nenältä vei vielä hetken, ennen kuin hän sai astuttua askeleen
taaksepäin. Nainen pyöräytti silmiään, nousi Nenän
hämmästykseksi monimutkaisen ympyräesineen selkään ja viiletti
tiehensä.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiyPEtJcSdSCgzo7v_dbMIOAkIr4RM9zDtzkmeShpRZIux15rDaCMYSdHkZiGYPTNa1bAUzGvHijUmj-auHqHsUKpPSf9dhBOlGMK5zbTsbq5uFTDNHqAqQOQYvgxoIlPTSUDRIraQ3cNo/s1600/_CSC0021.JPG)
Vähään aikaan
ei Nenä uskaltanut liikkua minnekään. Hän seisoi suuren pihlajan
varjossa, harmaan, joustamattoman tien reunassa ja katseli hurjaa
vilinää silmät suurina. Rauhoituttuaan hän alkoi ymmärtää.
Ihmiset liikkuivat koko ajan. Hän erotti useita samankaltaisia
ympyrähäkkyröitä ja ihmisiä niiden kyydissä. Toiset kävelivät,
toiset juoksivat, toiset menivät sisään puhiseviin, kaliseviin,
tööttäileviin ja savuaviin laitteisiin, jotka kuten Nenä tajusi,
eivät olleetkaan lemmikkejä, vaan jonkinlaisia kulkuvälineitä.
Minne kaikki oikein olivat matkalla?
Toinen asia, jonka
Nenä pani merkille, oli se, etteivät ihmiset puhelleet keskenään.
He eivät edes katsoneet toisiaan, vaan tavallaan liu'uttivat
ilmeensä yli vastaantulevien kasvojen ja jatkoivat sitten taas
loputonta matkustustaan. Toiset kyllä puhuivat, kieltä, jota Nenä
ihmismuotonsa ansiosta ymmärsi, mutta he puhuivat niihin
suorakulmaisiin esineisiin, joissa, kuten Nenä arveli, asui
varmaankin pienempiä ihmisiä, kenties ihmislapsia.
Lopulta Nenä
löysi katseellaan paikan, jossa ihmiset ainakin hetken verran
pysyivät paikoillaan. Se oli vihreä katos, jonka luota kaliseviin
ja puhiseviin kulkuneuvoihin astuttiin. Nenä rohkaisi itsensä ja
marssi tuon paikan ihmisten luokse.
”Päivää”,
hän sanoi sujuvasti suomeksi ja ihmetteli itsekin omaa
kielitaitoaan. Kukaan viidestä katoksen ihmisestä ei vastannut
hänelle. Yksi kaivoi taskustaan kiireesti litteän suorakulmionsa ja
ryhtyi kutittelemaan sitä sormellaan. Neljä muuta ottivat harkitun
askeleen kauemmas hänestä. Nenästä alkoi tuntua, ettei ihmisten
elämään noin vain käveltykään. Hän veti syvään henkeä ja
sai heti kamalan yskänkohtauksen. Yksi katoksen ihmisistä oli
sytyttänyt palamaan pienen valkoisen käärön ja savu tuntui
kurkussa ja sieraimissa paljon paksummalta ja kitkerämmältä kuin
iltanuotiopiirissä kotipuolessa.
Toivuttuaan Nenä
päätti yrittää uudestaan. Hän kuivasi silmänsä ja kohdisti
katseensa suoraan etummaisen ihmisen silmiin, jotka tutkailivat
tiiviisti suorakulmion pintaa. ”Oletteko nähnyt tämän
omistajaa?” Nenä kysyi kovaa ja selvästi.
Ihminen säpsähti
rajusti. ”Eeen...” se sopersi ja pälyili katseellaan Nenän pään
yli.
”Siis TÄMÄN”,
Nenä korosti ja nosti ystävällisesti pallon niin korkealle, ettei
se voinut jäädä ihmiseltä huomaamatta. Ihminen vilkaisi Nenää
hyvin nopeasti silmiin ja kääntyi sitten kohti kengänkärkiään
niin kuin katse olisi satuttanut sitä. ”En ole nähnyt.”
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhG2YcYUU48uxe2-uuWmqLaQPF142Q815TSXSBq53hQyNGOO11nBAelkV6POkJsxXCeSkME9F1caemwJfBnl26YVc3lnv2Ym1OGELy6HM3ikgfdkPRwKo3xFLAxNj_65nEBzgBX3_Qtnhc/s1600/_DSC0013.JPG)
Nenä päätti
luovuttaa hänen kohdaltaan ja kääntyi neljän kauempana seisovan
puoleen leveästi hymyillen. ”Oletteko te nähneet tämän pallon
omistajaa?” hän kysyi iloisesti. ”Minun todella pitäisi löytää
hänet.”
Kahta neljästä
hymyilytti. Kaksi muuta näyttivät vain typertyneiltä, yksi jopa
vihaiselta. Lopulta toinen hymyilijöistä avasi suunsa. ”En
ainakaan minä ole nähnyt”, se sanoi. ”Ehkä voisit laittaa
vaikka feisbuukkiin ilmoituksen. Tai kaupan ilmoitustaululle?”se
jatkoi, kun Nenä ei näyttänyt ymmärtävän.
”Kiitos”, Nenä
sanoi alakuloisesti. Sitten hän kääntyi ja jatkoi matkaa.
Nenä oli niin
hurmaantunut omista ihmisenjaloistaan ja pitkistä askelistaan, että
käveli vain kävelemisen ilosta. Hän käveli hurisevien ja
puhisevien kulkuvälineiden täyttämien teiden laitoja ja katseli
ihmisiä haltioituneena. Vastaan tuli pienikokoisia ihmisiä
isokokoisempien työntämissä kärryissä ja yksi sellainen osoitti
Nenän kasvoja sormellaan. ”Äiti, kato! Isonenä!”se huusi.
”Hyi, Jalmari, ei saa osoitella!” hänen äitinsä komensi.
”Sinullakin on hauska pipo”, Nenä kehui, mutta äiti ja
lapsi-ihminen olivat jo jatkaneet matkaa.
Kävellessään
Nenä pani merkille, että toiset ihmiset säikkyivät katsomasta
häntä kasvoihin, kun toiset puolestaan vain tuijottivat, pitkään
ja tyhjin ilmein. Tosin kyllä tuijottajatkin käänsivät katseensa
äkkiä pois, kun Nenä hymyili heille. Kyllä ihmiset sitten olivat
kummallisia.
Eräällä hieman
syrjäisemmällä vihreällä katoksella Nenä kohtasi kolme
varmaankin hyvin köyhää ihmistä. Niillä oli huono ryhti ja aivan
liian suuret vaatteet. Käsissään ne kantoivat kiiltäviä ruskeita
pulloja, vähän metsänhaltian rohtovuosikertojen näköisiä.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiNlUj6jPGat-vcS_80VNYOkjQUBLiKwqiyMaIT9SqpQI98oU208ZksoSQkN3Jq38W2ED8lJFX-dAGtzcssVPQx7V2zkid7hXEMywyeojNAKfo6B38eb5vptNj39fVCc9e-FmvfF-sBwl8/s1600/_DSC0040.JPG)
”HEEI!”
keskimmäinen huusi Nenän huomattuaan. Hänen silmänsä katsoivat
Nenästä hieman ohi, mutta se taisi olla ihmisillä tapana.
”Heipä hei”,
Nenä vastasi, mutta hänen äänensä hukkui vasemmanpuoleisen
karjaisuun.
”ISO NENÄ!”
”Niimpä niin”,
Nenä sanoi. Hän oli tottunut siihen, että hänen nenäänsä
ihailtiin. ”Teilläkin on oikein...”
Mutta taas hänet
keskeytettiin. Miehet alkoivat nauraa. Kovaäänistä, Nenän
korvissa jotenkin ikävää naurua. Keskimmäinen osoitteli Nenän
nenää, oikeanpuolimmainen kumosi kurkkuunsa nestettä ruskeasta
pullosta ja vasemmanpuoleinen tarrasi Nenän hartiaan
kovakouraisesti. ”HEEI, MÄ VEDÄN SUA NENÄSTÄ!” Ja hän väänsi
Nenän nenää, lujaa.
Nenä kiljaisi ja
riistäytyi vapaaksi. Kauhuissaan hän juoksi pois miesten luota,
mutta vielä kaukana heistä hän oli kuulevinaan noiden ihmisten
kumean naurun kaikuna korvissaan.
Nenä oli
hädissään. Ei tämän näin ollut ollut tarkoitus mennä. Hetken
Nenä kaipasi kipeästi takaisin kotiin. Mutta sitten hän tuli
ajatelleeksi Hullu-Karvajalkaa, vanhaa öttiäistä kotikulmilla,
joka oli saanut lisänimensä omituisista puheistaan ja tavoistaan.
Varmasti ihmistenkin joukosta löytyi erikoisempia yksilöitä. Hän
olisi vain yksi höpsö pelkuri, jos antaisi moisen säikyttää
itseään.
Niin Nenä jatkoi
matkaa. Kävellessään ihmisten seassa hän yritti kovasti olla
välittämättä vatsanpohjassaan kasvavasta kylmästä epävarmuuden
tunteesta, joka säteili hetki hetkeltä voimallisemmin raajoihin ja
kurkunpäähän kihelmöimään. Hän nimittäin pani merkille, että
ihmiset joko tuijottivat tai väistelivät hänen nenäänsä, eivät
häntä kokonaisuutena. Pian hän huomasi kulkevansa kuin pienessä,
läpinäkyvässä kotelossa; ihmisten ilmeet ja eleet kuvastivat
toisia ihmisiä kohtaan lämmintä välinpitämättömyyttä,
jonkintapaista yhteenkuuluvuutta, kun taas hän oli kaikin tavoin
erilainen. Häntä pelättiin.
Nenä ei voinut suuttua ihmisille tavasta, jolla häntä kohdeltiin,
mutta hän tunsi itsensä hyvin surulliseksi. Hän oli tottunut
siihen, että hänen nenäänsä ihailtiin tai vähintäänkin
kunnioitettiin. Hänethän oli nimettykin sen mukaan. Ei hän osaisi
olla ilman sitä. Hän piti nenästään kovasti.
Lannistuneena Nenä käveli eräälle viheralueelle, joka näytti
melkein yhtä yksinäiseltä määrätietoisesti etenevien ihmisten
keskellä kuin Nenä tunsi olevansa. Hän löysi vihreän penkin ja
istuutui sille, pää käsien varassa ja isovarpaat toisiaan vasten.
Ei hän ollut istunut siinä kauaakaan, kun hän äkkiä kuuli äänen,
sanoja toistensa perään, aivan läheltään.
”Hei, onko jokin hätänä?”
Kesti hetken, ennen kuin Nenä tajusi äänen puhuttelevan häntä.
Hän kohotti katseensa.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjtJEBtSgnvqHxTfdrovmb7StAWR9bpQ7M_ez0lLlpMbzDPoh2b6qM7vGdUBH3nCtMvHGwlL86GcosmdLlelAIPxgdT492DcC5yG2_cEI9wCq1KpGjqleEKZhuZKzzykpPrGp72xyta1Tk/s1600/_DSC0033.JPG)
Noin kahden ihmisenaskeleen päässä seisoi vaaleahiuksinen nainen
vaaleissa housuissa ja vaaleassa, napitetussa takissa. Nainen hymyili
hänelle. Nenä hämmentyi huomatessaan, ettei hymy ollut samanlainen
kuin vihreän katoksen ihmisillä, sellainen, joka sai hänet
tuntemaan itsensä tyhmäksi. Eikä se ollut samanlainen kuin
ruskeapulloisilla miehillä, ilkkuvaksi nauruksi vääntäytyvä. Se
taisi olla, jollei Nenä oikein pahasti erehtynyt, vain ystävällinen.
”Ei varsinaisesti” , Nenä vastasi. ”Minä olen vain
surullinen.”
Nainen nyökkäsi hitaasti. ”Haluatko jutella siitä?”
Nenä hämmentyi entisestään. ”En tiedä”, hän sanoi. ”Jos
siitä ei ole haittaa. Miksi ei.”
”Minulla ei ole kiire”, nainen sanoi ja istuutui Nenän viereen
penkille. ”Kerro vain.”
”Minä tunnen itseni yksinäiseksi”, Nenä sanoi suoraan.
”Ihmiset joko nauravat minulle tai sitten he eivät huomioi minua
laisinkaan.”
Nainen rypisti kulmiaan. ”Tyypillistä”, hän sanoi. ”Ja aivan
typerää. Minne sinä olit menossa?”
Nenästä tuntui, että hänen ihmisyyttään alettaisiin epäillä,
jos hän sanoisi, ettei ole matkalla minnekään.
”Minä etsin tämän pallon oikeaa omistajaa”, hän sanoi ja
näytti palloa. ”Mutten ole löytänyt häntä. Enkä ole koskaan
käynyt feisbuukissa, joten en voi mennä sinne uudestaankaan.
Tarkoitan, ilmoitusta laittamaan.”
Nainen nauroi, mutta lempeästi. ”Ei feisbuukissa ole mikään
pakko olla”, hän sanoi. ”Ihmiset vain tuntuvat luulevan niin.
Mutta tosiaan, tuo pallo. Olet kultainen, kun tahdot palauttaa sen,
mutta omistajan löytäminen saattaa olla kyllä melkein mahdoton
tehtävä. Miten olet yrittänyt?”
”Olen kysellyt ihmisiltä, jos he tietäisivät, kuka tämän
pallon omistaa.”
”Mutta meitähän on täällä niin hirveän paljon.”
”Meillä kotipuolessa kaikki tuntevat toisensa ja pitävät
toisistaan huolta ja lukua”, Nenä sanoi varomattomasti.
”Ai, mistä sinä tulet?” nainen kysyi kiinnostuneena.
Nenä nielaisi. ”Tuolta... Tuolta pohjoisesta”, hän keksi.
Nainen nyökytti ymmärtäväisesti. ”Täällä etelässä asiat
ovat vähän suurempia ja usein myös monimutkaisempia”, hän
sanoi.
”Sen olen huomannut”, Nenä myönsi.
”Oletko vierailulla vai muuttanut tänne pysyvästi?” nainen
tiedusteli.
”Minä... Se vähän riippuu. Minun pitäisi löytää tämän
pallon omistaja.”
Nainen näytti vähän kummastuneelta. ”Mutta sehän on vain pallo.
Niitä saa kaupasta uusia.”
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgAeoIwXJ5l7B2HvBomDfJmHA2bvHe5WodBegkdqyS2k6uQx-eOs4LZcTpL2RtyHOVDQSC7EUOsiqwIpyHAkHVT1S4NL0UzZv49rp6tpHJ5i1iHZBSzmB_NOCYm4Nf0_phycY0fEw8KpC4/s1600/_DSC0014.JPG)
Nenä ei tiennyt, tarkoittiko kauppa kenties samaa kuin sepän paja
kotipuolessa, sillä siellä kaikki potkupallot valmistettiin. Seppä
oli hyvin tarkka siitä, ettei uusia tehty kuin äärimmäisissä
tapauksissa ja korkeintaan lahjaksi perheenlisäyksen päivänä.
”Jos nyt kuitenkin menisimme sinne feisbuukkiin”, Nenä ehdotti.
”Ja laittaisimme ilmoituksen.”
”Hyvä on”, nainen sanoi, kaivoi taskustaan litteän, toiselta
puolelta kirkkaan vaaleanpunaisen ja toiselta puolelta kiiltävän
suorakulmionsa ja hipaisi sitä etusormellaan. Mitään ei
tapahtunut.
”Pahus, akku loppu. Kotoa kun lähdin niin oli vielä melkein
viiskyt prossaa.”
”Onko tuo sinun lapsesi?” Nenä kysyi ”Vai kenties
lemmikkieläin?”
Nyt
nainen nauroi taas. ”Sinullapa on terävä huumori.
Perheenjäsenestähän tämä jo melkein käy, olet oikeassa. Jos me
haluamme feisbuukkiin, niin sinun täytyy tulla käymään meillä
kotona, ihan tässä lähellä. Meillä on siellä pöytäkone.”
Naisen koti sijaitsi korkeassa, vaaleassa talossa. Pihaan oli
pysäköity tööttäileviä kulkuvälineitä ja kahden ympyrän
laitteita. Yksi pieni ihminen istui neliönmuotoisessa lavassa täynnä
hiekkaa ja taputteli kepillä eri värisiä kulhoja ja kuppeja. ”Ällä
tuule paha kaakku”, hän rallatti. Nenästä oli kummallista, että
ihmiset tuijottivat häntä, kun joukosta löytyi monia muitakin
vähän erikoisempia yksilöitä.
”Unohdin muuten esittäytyä”, nainen sanoi iloisesti, kun he
olivat ahtautuneet pelottavaan pieneen koppiin ja vetäneet
ristikko-oven kiinni. ”Minä olen Aino Vilkman.”
Nenä parkaisi ja tarrasi peilin vieressä olevaan kahvaan, kun
koppi, jossa he seisoivat alkoi äkkiä liikkua ylöspäin. Aino
Vilkman näytti kummastuneelta. ”Mikä hätänä?” hän kysyi.
Nenä oli puristanut silmänsä kiinni. ”Minä en ole tottunut
lentämään”, hän sopersi. Aino Vilkman nauroi taas. ”Sinä
olet varsinainen.”
”Ei kyllä minä olen mies”, Nenä korjasi vakavana. ”Tai siis
poika.”
Ja TAAS Aino Vilkman nauroi. Nenä tunsi olonsa hämmentyneeksi.
”Tämä on tällainen tavallinen perhekoti”, Aino Vilkman sanoi,
kun he astuivat ulos kamalasta lentävästä kopista kiiltävään
käytävään. ”Ei mikään sisustuslehteen sliipattu kulissi.”
Ja hän avasi punaisenruskean oven pienen kuhmuraisen esineen avulla.
Nenän eteen avautui kapea huone täynnä mielenkiintoisia
yksityiskohtia. Lattialla matto oli kaislan tai sammaleen sijasta
värikäs kuin sateenkaari. Seinustalla seisoi rivissä erikokoisia
jalkineita ja niiden yläpuolella roikkui hienoja, sileitä
ihmisvaatteita omituisen muotoisissa oksankarahkoissa. Huoneen
vastakkaisessa päädyssä Nenää tervehti Nenä itse. Kun hän
heilutti päätään, toinen Nenä teki samoin. Nenältä vei hieman
tavallista öttiäisenajatusta pidemmän hetken, ennen kuin hän
tajusi näkevänsä oman kuvajaisensa paljon metsälammenn pintaa
kirkkaammassa esineessä. ”Astu vain peremmälle”, Aino Vilkman
kehotti aivan hänen takaansa. ”Ei tarvitse ujostella.”
Nenä oli ihmeissään. Aino Vilkman johdatti hänet seuraavaan
huoneeseen, jossa oli taas niin paljon nähtävää, että Nenää
aivan huimasi. Siellä oli kasoittain asioita, joita Nenä ei osannut
kuvailla. Hänen päässään toistuivat ilmaukset esine, vekotin ja
laite. Hän olisi halunnut voida nimetä ympärillään huomiota
vaativat tavarat. Vain yksi tutunkaltainen asia seisoi aivan seinässä
erottuvan laajan läpinäkyvän aukon vieressä. Se oli puu, aivan
varmasti. Nenä ei tunnistanut lyhytkasvuisen kasvin laatua, mutta
siirtyi vaistomaisesti sen lähelle hakemaan turvaa.
”No niin”, Aino Vilkman sanoi. ”Laitetanpas se ilmoitus sitten
sinne feisbuukkiin.” Hän istuutui, otti käteensä soikean,
langassa kiinni olevan tavaran ja liikutti sitä pöydällä. ”Äh.
Taas tämä temppuilee, vanha romu. Pitäisi hankkia uusi hiiri.”
Nenä mietti kuumeisesti, olivatko hiiret ihmisten lemmikkejä ja
tarvittiinko niitä kenties puhdistamaan näitä vekottimia
hännällään. Sitten hän tuli ajatelleeksi, että oravien hännät
olisivat luultavasti puhdistuksessa tehokkaampia, ja että kylläpä
ihmiset olivat kummallisia.
”Sinä löysit sen siis Keskuspuiston reunasta, Tullinpuomin
Shellin vierestä? Joo... Laitetaan, että jalkapallo kaipaa
omistajaansa. Ja sitten voisin laittaa tähän vielä sun
puhelinnumeron. Luettelepas.”
Nenä tuijotti Aino Vilkmania epätietoisena.
”No?” Aino Vilkman näytti kärsimättömältä. ”Luettele!”
Ja sitten hän hymyili jokseenkin vaikeasti.
Nenän öttiäisenaivoissa hyrräsi. Hän ei osannut luetella kuin
ystäviensä nimet ja erään vanhan lorun, jolla Kihara-äiti oli
laulanut hänet uneen. Jotenkin tuntui, ettei kumpikaan kelvannut
tilanteeseen.
”Minä... minä en osaa”, hän sopersi lopulta. ”Olen
pahoillani”, hän lisäsi vielä ennen kuin Aino Vilkman ehti
vastata.
”Ei se mitään!” Aino Vilkman huudahti kovaa ja hymyili niin
tavattoman leveästi, että Nenä tunsi itsensä yhä tyhmemmäksi.
”Keksitään joku toinen keino.”
”Meillä Viher... tuolla kotipuolessa yleensä merkitään tieto
kadonneesta asiasta kylän vanhimpien kirjaan, josta sitten kaikki
voivat käydä katsomassa”, Nenä selitti. ”Vaikka yleensä
pelkkä keskusaukiolla huhuileminen riittää.”
Aino Vilkman henkäisi suureleisesti. ”Oi! Minä sitten rakastan
tuollaisten pikkukylien yhteisöllisyyttä!”
”Että voisimmeko me merkitä tämän pallon -”
”Minä ehdotan, että sinä tulet nyt keittiöön ja otat minun
kanssani mummin mustikkakeittoa ja keksejä. On meillä leipää ja
päällisiäkin, olet varmaan nälkäinen. Mietitään sitten, mitä
tehdään, jooko?”
Aino Vilkmanin ääni oli sillä tavalla ystävällinen, että Nenä
aisti vaihtoehtojen vähyyden. Hän yritti hymyillä ja tuntea
itsensä rohkeaksi, vaikka syvällä sisimmässään hän tiesi
olevansa samalla tavalla sotkussa kuin koppakuoriainen keväthankien
sulamisen aikaan.