Täällä on pölyistä. Pinttynyttä, jotenkin ahdasta ja ahdistunutta. Äiti on matkoilla ja se vaivaa koiraa, joka etsii mukavampaa asentoa eteisen lattialta. Takamus on jotenkin tiellä.
Minä olen lasten pilailulimaan sotkeutunut koppakuoriainen, kärpäspaperiin kiedottu etana. Olen hiljaisessa, matelevassa kriisissä. Vailla oikeita ongelmia kuristun itseeni ja kaiken samankaltaisuuteen, siihen raapivaan, tyhjään, itsekeskeiseen itseinhoon. Koska sitähän se on. Itsekeskeisyyttä. Inhota itseään ja omia vikojaan niin paljon, ettei aikaa jää muulle.
Antakaa kun selitän.
Joku on se viulistityttö. Vinguttanut siitä asti, kun oppi kävelemään. Ei haittaa, vaikka matematiikan koe menisi penkin alle tai vaivalla vaivattu pullataikina ei koskaan nousisikaan. Kaikki tietävät, ettei hänestä tule insinööriä, eikä hän ole leipuri. Hän on viulisti. Sen hän osaa. Hän voi vetää jalkapallopelissä kymmenen kertaa omaan maaliin olematta epäonnistuja. Hän osaa soittaa viulua. Ja jos hän osaa vielä jotain muutakin, niin se on vain bonusta. Plussaa, pirkkaa, plussaa, pirkkaa. (Suokaa anteeksi typerät televisiomainosassosiaationi.)
Mutta tajuatteko? Sillä viulistitytöllä on takaportti. Taito, johon turvautua. Jokin, josta pitää kiinni silloin, kun maailma tuntuu sortuvan ympäriltä.
Minäkin haluan henkisen pääoman. Tietenkin useampi taito on parempi kuin yksi, sillä voihan viulistityttömmekin saada elinikäisen rasitusvamman jousikäteensä. Vaan ei huolta, hän on tietenkin MYÖS ilmiömäinen taitoluistelija.
Kaikki tuntuvat olevan vähintään kahden taidon paketteja. Tuo soittaa harmonikkaa ja tanssii balettia. Tuo pelaa jääkiekkoa ja soittaa kitaraa. Minä istun paskalla ja syön purkkaa. Moi vaan.
Tietenkin, jos Emmillä on paljon kavereita, hänen keskustelutaitonsa tunnetaan laajalti. Mutta entä jos Emmi muuttaa toiseen kaupunkiin? Kokonaan uuteen ympäristöön, josta olisi nopealla itsensä esittelyllä hankittava kavereita?
Nuorten maailmassa vallitsee tiukka poikki ja pinoon - järjestelmä.
Tolla on liikaa meikkiä, se laitetaan lissupinoon. Sieltä se löytää kavereita ja oman paikkansa, siellä sillä on pillifarkuissaan hyvä olla. Ton farkut lököttää, laitetaan se koviskansioon. Tolla on keskivartalossa vähän ylimääräistä, se on sitten se läski. Ja joo, tolla on lasit ja se sai kokeesta kympin, se on se älykkö.
Kaikki kapeutuu. Lissun on hyvin vaikea ryhtyä vaikkapa ympäristöaktivistiksi tai ottaa luontoretkellä kastemato käteen. Ja entä, jos älykkö tahtoisikin välillä vetää örvellyskännit? Kuka kuuntelee läskin mielipidettä uudesta salaattibuffetista keskustassa? Kuka tarjoaisi terveysintoilijalle karkkia?
Mutta kun minä on niin paljon muutakin. Läskillä voi olla mielenkiintoisia ajatuksia sosiaalipolitiikasta, älykkö voi haaveilla salaa tatuointitaiteilijan urasta. Minä on kokonainen maailma vivahteineen ja vajavaisuuksineen, eikä yksikään ihminen ole niin pieni tai sileäreunainen, että mahtuisi vain yhteen muottiin.
Luokittelemattomana yksilönä eläminen vaatii rohkeutta. Pahimmillaan sitä voi erakoitua, muuttuia kovakuoriseksi ja yksinäiseksi. Parhaimmillaan saa olla moniulotteinen oma itsensä ja näyttää muille ihmisille ja koko maailmalle, kuka oikeasti on. Nuoruusiässä ongelma vain tahtoo olla, ettei sitä aivan vielä tiedä, kuka on. Silloin luo turvaa olla vain "se iron maiden - fani" tai " se jääkiekkoilijapoika". Se riittää.
Ja myöhemmin, kun uskallusta on kertynyt, voi ryhtyä olemaan vaikka " se iron maiden - fani maastokuvioisissa villahousuissa" tai "se jääkiekkoilijapoika, joka lahjoitti kuukausirahansa itämeren suojelutyöhön". Koska meissä jokaisessa on sitä. Jotain ihan omaa.
Se tekee tästä maailmasta niin kovin rikkaan. Oikeasti.
Mutta oli miten oli. Minä olen vasta pieni. Minä tahdon olla erilainen, mutta tulla ymmärretyksi. Minä tahdon olla "se joku". Mutta minä en osaa. Minun henkinen pääomani on, että osaan seistä päälläni ja kuunnella, kuinka sadepisarat tanssivat. Että osaan sulkea silmäni ja kuvitella. Kun minun minäni on minussa, minulla on se kaikki. Mutta kun joku telinevoimistelijatyttö tai saksofonistipoika sattuu kuvaan ja hymyilee itsevarmasti, minun minäni murenee. Minulla ei ole sitä varmaa taitotaitoa, jonka taakse piiloutua. Minä olen vain minä. Ja toisinaan yhtä tyhjiin puristettu kuin ketsuppipullo.
Nyt. Nyt minä olen se ketsuppipullo. Hammastahnatuubi, jonka joku on taittanut keskeltä vain nähdäkseen, kuinka sisältä pursuaa. Minä olen luovuttanut luovuuteni, enkä keksi enää mitään lisää. Minä olen pienimuotoisessa kriisissä.
Tää oli taas ihan mielettömän hieno postaus. Mä ihailen sua.
VastaaPoista:-)
Voi kiitos! :)
PoistaHei! En tunne sua (muuten kuin blogisi kautta jota luen todella mielelläni!), mutta voisko sun henkinen pääoma olla kirjoittaminen? Meinaan että kirjoitat todella hyvin! Eikä niitä juttuja tarvitse aina olla kahta, jos yksi on todella vahva ja musta tuntuu että sun juttusi on tää kirjoittaminen. Pidä se ja anna sen vahvistua entisestään! :) Ihanaa että kirjoitat ja jaat taitoasi elämykseksi meille muille, kuten taitoluistelija luistelee ja ihmiset ihailee. Sä kirjoitat. Kiitos siiitä! Paljon voimia ja pilkettä päiviisi! :)
VastaaPoistaviiru
Vielä pakko lisätä, että ne sun käsityöt on myös aivan mahtavia! Kyllä sulla on enemmän taitoja kuin uskoisitkaan. Luota ja usko niihin, niissä on niin paljon! :)
Poistaviiru
Kiitos! Kirjoittaminen vaan yleensä lukeutuu niihin häilyvämpiin taitoihin. Eikä se aina suju. Toisinaan ulos tulee vain epämääräistä mönjää. :DD
PoistaEi se viulistitytön elämäkään helppoa ole. Kädet prakailee ja henkinen paine on kova. Jos ei sitä viulua enää pystykään soittamaan, niin mitäs sitten? Jos on elämänsä laittanut yhden kortin varaan ja se kortti kaatuu, niin mitä jää jäljelle? Ei ole varasuunnitelmaa valmiina. Monet muut henkiset pääomat ovat paljon pysyvämpiä. Mitä jos ilman viulua huomaakin olevansa täysi tyhjäntoimittaja? Vielä lisäksi voi olla niin hölmö, että murehtii asiaa etukäteen ja pilaa omaa elämänlaatuaan turhaan eikä osaa elää hetkessä. Minä taas ihailen ihmisiä, joilla on varasuunnitelma. Jotka osaavat nauttia elämän monista asioista ja arvostavat itseään pelkkänä itsenään. Ilman mitään suorittamisen krumeluureja.
VastaaPoistaHaluan itse kehittyä sillä saralla paljon ja aionkin! Ja sinä, rakas Maijani, omaat niin paljon henkistä pääomaa, että moni ei mukana pysyisi. Halauksia!! T: tuttu viulistityttö
Minäkin ihailen kaikkein aidoimmin niitä, jotka osaavat ottaa vastaan elämän pienet ilot ja kaiken kauneuden ja rakastaa itseään. Enkä tarkoittanut, että viulistitytön elämä olisi helppoa, tietenkään. :) Viulistilla on kuitenkin aina se juttu, jonka kaikki tietävät; hän osaa soittaa viulua. Vaikka molemmat kädet katkeaisivat, hänellä on se taito.
PoistaOikeastihan sillä ei ole mitään väliä. Kaikkein tärkeintä on olla oma itsensä ja kuunnella sydäntään. Syvällä merkitsevät juuri ne taidot, joista ei voi merkitä mittaustuloksia muistiin. Tässä pinnallisessa maailmassa kuitenkin on hyväksi, jos voi silloin tällöin piiloutua taitopanssarin taakse. Silloin ei kadota itsearvostustaan.
Ei viulunsoiton taito eroa esimerkiksi kirjoittamisen taidosta mitenkään. Oikeastaan se ei eroa mitenkään mistään erikoisosaamisesta. En ihan ymmärrä tuota viuluvertausta, se ei mielestäni toimi. Samalla tavallahan sinulla säilyisi kirjoittamisen taito, vaikka sinun kätesi katkeaisivat. Jos minun käteni katkeaisivat, en minä saisi jotain kunnioitusta ja arvostusta loppuelämäkseni. Ehkä ihmiset muistaisivat, että tuo tyttö soitti joskus viulua, mutta se siitä. Mitä tekisin taidolla, jota en voisi kuitenkaan enää ikinä käyttää. Muutenkaan miksi kannattaa elämässä tehdä mitään pelkästään muiden ihmisten arvostuksen vuoksi? Emmekö me tee asioita itsemme vuoksi? Tietysti positiivinen palaute on mannaa hetkeksi itsetunnolle, mutta se ei voi olla pelkästään tekemisen motivaationa.
PoistaViuluvertaus vaan tuli jostain, en tarkoittanut sitä mitenkään henkilökohtaisesti kenellekkään. Yhtä hyvin voin käyttää esimerkkinä taitavaa maalaria tai jalkapalloilijaa.
PoistaJa totta kai meidän pitäisi tehdä asioita ennen kaikkea itsemme vuoksi. Se ei vain aina ole helppoa silloin, kun vatsanpohjassa on tyhjä, kylmä kuoppa, johon kaikkien vastaantulijoiden kommentit putoavat ja jäävät lillumaan. Kun ei ole tarpeeksi vahva tuntemaan itse itseään arvokkaaksi muiden mielipiteistä välittämättä. Kun vasta rakentaa omaa itsetuntoaan.
Silloin siitä taidosta saa rakennettua itselleen panssarin. Jonkin, jonka voi heittää vastaan niille vastaantulijoille. Ei sillä, että se heitä paljon kiinnostaisi. Mutta sillä tavalla saa itse pidettyä itsetunnostaan kiinni vaikkapa uuteen ihmiseen tutustuessaan.
Enkä minä sano, että tämä on totta. Minulle vain on itselleni muodostunut sellainen käsitys.
Kyllä minä ymmärrän sinua. Otin vain esille viulistitytön näkökannan. : )
PoistaAsioista on hyvä keskustella välillä. Eri näkökulmia peliin. Voi oikein hyvin, sinä ihana! Näemme ehkä piankin!
Hei!
VastaaPoistaOlen seuraillut blogiasi aivan alusta asti ja tykkään kovasti teksteistäsi :)
Kirjoittaminen on ehdottomasti erikois taitosi, niin taitavasti osaat pukea ajatuksesi ja tunteesi sanoiksi!
Sinulla on myös ihanan omalaatuinen tapa nähdä maailma, joten blogisi erottuu edukseen kaikista muista "syömishäiriö blogeista".
Niin, ja koska olet pohdiskeleva ja ajatteleva luonteeltasi, uskoisin, että voisit pitää Eckhart Tollen kirjasta Läsnäolon voima
Kiitos kovasti kommentistasi! Ja täytyypä vilkaista...
PoistaEikä, tää oli mahtava postaus. Kiitos :)
VastaaPoistaUskallan olla sitä mieltä että kun päästään yläasteelta ja lukiosta pois ja kaikki menee omiin suuntiinsa opiskelemaan sitä mistä on kiinnostuneita niin luokittelut vähenevät.
VastaaPoistaIhmisistä tulee usein itsevarmempia ja sitten huomataan että ei tarvita luokitteluiden luomaa turvaa.:)
Mistä kunnallisvaalilaista puhut? :)
PoistaOlen samaa mieltä. Aikuisiässä ihmisen persoona on se tärkein juttu, ei se, mitä vaatteita käyttää. Onneksi.
PoistaJa nyt jäin kiinni. En tajua politiikasta mitään. :DD
Hahaha, olet ihana! :)<3
Poista